Han kunde suga näring ur minnet, om och om igen.
Han var ett monster... Utan ansikte, utan gränser.
Men så kände han, hur tomheten kom tillbaka...
...och begäret växte i honom igen.
-Gå. -In hit?
När sommaren kom, såg han unga par som smög in i majsfältet.
Han började följa dem, och titta på.
Kommer du och lägger dig?
Ja, om en stund.
-Har Buckley ritat? -Det är vårt hus, polishuset och du.
Du fick bli polischef.
Jag har gått upp 15 kilo. Det är faran med kontorsarbete.
Slå dig ner.
Det är min vardag. Jag har inget äktenskap. Jack sover i arbetsrummet.
Du måste försöka komma vidare. Du har inget val. Du kan inte ge upp.
-Det där är till matlagning. -Du måste lära dig att leva med det.
-Det gör jag ju! -Du går aldrig in i Susies rum...
Du har ett gravmonument mitt i huset.
Älskling, tror du verkligen att du kan stänga inne smärtan?
Mamma åkte så långt bort hon kunde.
Hon fick jobb på en liten gård utanför Santa Rosa.
Det var ett hårt arbete, men det gjorde henne inget.
Om nån frågade, sa hon att hon hade två barn.
Lindsey, som alltid sa att hon inte trodde på kärleken...
...hittade den ändå.
Där var den... Stunden jag aldrig skulle få uppleva.
Min lillasyster hade växt om mig. Hon höll på att bli vuxen.
Vad är det? Jag trodde att du skulle bli glad.
Jag är glad.
-Jag är jätteglad. -Så varför gråter du?
-Tror du inte hon ville kyssa honom? -Det ville hon.
Hon ville verkligen kyssa honom.
Jag fanns alltid i närheten av Ray.
Jag fanns i luften omkring honom.
Jag fanns i de kalla vintermornar som han var hos Ruth Connors.
Den märkliga, övernaturliga flickan-
-som så naturligt accepterade de dödas närvaro bland de levande.
Ibland tänkte Ray på mig.
Men han undrade ibland, om det var dags att lägga minnet åt sidan.
Det kanske var dags att låta mig gå.
Lindsey, kasta då.
Min mördare hade återfått sina instinkter.
Han visste att min syster undrade över enstöringen i det gröna huset.
Hon verkade besluten att tränga sig på honom.
Han fann det stötande.
Han började känna ett välbekant begär.
-Titta mamma. -Vänta lite.
-Försiktigt, gumman. -Mamma.
Det är fantastiskt...
Titta, mamma.
Pappa, titta hit.
Mr Salmon... hej.
-Vad är det där? -Ett projekt jag arbetar på.
-Är du jägare? -Änder.
-Det är en fälla, va? -Ja.
-Funkar de där verkligen? -Ja då.
Det handlar om konsten att kamouflera...
...och att ha mycket tålamod.
Man sitter i timmar i mörkret. Jag har alltid älskat naturen.
Mr Salmon?
Jag har aldrig fått tillfälle att beklaga sorgen.
Pappa.
-Låt mig hjälpa till. -Det behövs inte.
Inga problem.
Okej, man tackar.
-Den här är till dig. -Åh, tack, mr Harvey.
Varsågod. Den luktar underbart.
Titta på mig.
Den doftar verkligen gott.
Underbart.
Pappa, titta hit.
Du bör nog gå hem nu, mr Salmon.
Gå hemåt.
Förlåt...jag kan inte hjälpa dig.
Vad har du gjort med min dotter?!
Sluta nu! Du kunde ha arresterats.
-Var glad att han inte anmäler dig. -Glad?
-Din far krossade hans dörr. -Han borde ha krossat hans skalle.
Hör du? Är det vad du vill lära dina barn...att trakassera grannarna?
-Han är inte galen. Lyssna på honom. -Jag behöver bevis.
Man kan inte anklaga nån utan bevis.
Du är patetisk.
-Erkänn att du gav upp för länge sen. -Han har rätt.
Det är dags att lägga det bakom oss. Det har pågått för länge.
Allt har sin gång.
Len...jag uppskattar allt du gjort. Du har varit en god vän.
Det gäller även Abigail. Du har varit en god vän åt oss båda.
Mord förändrar allt.
När jag levde hatade jag aldrig nån.
Men nu var hatet allt jag hade.
Jag vill att han ska dö.
Jag vill se honom kall och död, utan nåt blod i venerna.
Titta på mig.
Se vad han har gjort med mig.
Vad är jag nu? Den döda flickan?
Den försvunna flickan? Den saknade flickan?
Jag är ingenting.
Jag var dum.
-Jag var så dum. -Du kan inte styra det här.
Han äger dig inte.
-Du kan bli befriad, men inte så här. -Du vet ingenting.
Den där mannen tog mitt liv.
Vänta bara. Till slut kommer du att förstå.
Alla dör.
-Brian? -Fortsätt bara.
Pappa? Pappa?
Jag insåg vad jag hade gjort. Jag försökte få honom att sluta.
Jag försökte förmå honom att vända.
Jag vet att det är du. Kom ut!
Hör du mig, din jävel?
-Rör mig inte. -Din sjuka fan.
Sluta, Brian!
Pappa!
-Nej. -Sluta!
Du tar livet av honom!
-Han är död! -Vi sticker.
Jag förstod då att han aldrig skulle överge mig.
Han skulle aldrig se mig som en av de döda.
Jag var hans dotter...
...och han var min far.
Han hade älskat mig, allt han kunde.
Jag var tvungen att släppa taget om honom.
Sophie Cichetti. Pennsylvania, 1960.
Hon var hans hyresvärd.
Jackie Mayer. Delaware, 1967.
Hon hade just fyllt 13. Hennes kropp hittades i ett dike.
Lea Fox. Delaware, 1969.
Hon var död då han dumpade hennes kropp i vattnet.
Lana Johnsen, 1960. Bucks County, Pennsylvania.
Hon lurades in i en koja som han byggt av gamla dörrar.
Hon var den yngsta... Hon var sex år.
Flora Hernandez. Delaware, 1963.
Han ville bara ta på henne, men hon skrek.
Denise Liang. Connecticut, 1971.
13 år. Hon väntade på sin far som stängde deras butik, då hon försvann.
Denise, som ibland ville kallas...Holly.
Susie Salmon, 14 år. Norristown, Pennsylvania. 1973.
Mördad i ett rum som han byggt under marken.
Kom igen nu. Kämpa på.
-Mår du bra, Lindsey? -Fortsätt ni.
Springer du ikapp oss?
TONÅRING MISSTÄNKT FÖR MISSHANDEL
Pappa.
Var är pappa?
Mamma.
-Vad gör du här? -Spelar det nån roll? Hon är hemma.
-Hemma för gott? -Självklart är hon det.
-Var är Buckley? -Fotbollsträning i en timme till.
-Tjejen min. -Jack.
Se på dig. Vad har hänt?
Nej, nej, du är för sen... Vi har stängt.
-Har ni stängt? -Ja.
Synd, jag ville bli av med den här.
-Vi ska fylla igen hålet. -Jaså?
Jag vill inte vara till besvär, men...
-Behöver du hjälp? -Ja, tack.
Jag kommer hit nästan varje dag.
Jag tycker om att lyssna till ljuden.
-Har du sett Holly? -Har hon berättat om det här stället?
Ja.
Då måste du vara redo. Jag är Flora Hernandez.
De andra kommer snart.
-Vem är det? -Jag vet inte.
-Han ger mig ett otäckt pirr. -Pirr? Är du 12 år, eller?
Det är så vackert.
Så klart att det är...
Det är himlen!
Vi kör på.
Vad väntar du på? Du är fri.
Nästan...
Inte riktigt.
Ray!
Vad hände?
Vad är det för fel?
Ruth?
Susie?
Du skrev en dikt till mig.
Du kallade dig för "Den svarte".
Bra, vänta lite.
Kyss mig.
Du är bedårande, Susie Salmon.
Det här var den vackra stomme, som vuxit fram i min frånvaro.
Förbindelserna var ibland sköra.
Ibland tog de på krafterna.
Men ofta var de härliga.
Det hände efter att jag försvann.
Jag började se saker på ett sätt...
...som gav mig en länk till världen... utan mig i den.
Vilken kall natt.
Vill du ha skjuts?
Nej.
Inte?
Är du säker? Det är ganska kallt.
Jag kör dig vart du vill.
-Vad sägs? -Du, jag är inte intresserad, okej?
Jag är inte ute efter nåt. Jag försöker bara vara artig...
-Det är osäkert för en ung kvinna... -Hörde du inte? Stick!
När mamma gick in i mitt rum insåg jag att jag väntat på henne hela tiden.
Jag hade väntat så länge.
Jag var rädd att hon inte skulle komma.
Jag älskar dig, Susie.
Ingen märker det när vi försvinner...
Jag menar ögonblicket då vi väljer att gå.
I bästa fall kan man höra en viskning, eller känna en bris av en viskning-
-som virvlar ner.
Jag heter Salmon, som "lax" på engelska. Susie är mitt förnamn.
Jag var 14 år då jag mördades, den 6 december, 1973.
Jag var här ett litet tag...
...och sen var jag borta.
Jag önskar er alla ett långt, lyckligt liv.
Översättning: Zambal
www.divXsweden.net -bästa svenska undertexterna på nätet